- Tag et billede af mig. - Hvorfor?
Tænk positivt. Det er til min smukke unge ven. Jeg elsker dig.
- Hvad laver du? - Jeg vil med.
- Rube har sagt, vi ikke må tage med! - Man må tage chancen.
- Hvorfor mister jeg alle, jeg elsker? - Ingen forbliver sjælefangere.
- Det er Daisy! - Daisy er en af os.
- Jeg vil kalde dig Georgia. - Jeg hadede hende.
Men så tøede jeg lidt op.
Jeg døde under indspilningen af "Borte med blæsten".
- Savner du din søster? - Får jeg ikke småkager?
- Du vælger altid dårlige tidspunkter. - Reggies skoleleder har ringet.
Hun har pjækket. Hvor fanden har hun været?
Reklamer for dit produkt eller brand her – Besøg www.OpenSubtitles.org i dag.
Et menneskeligt hoved vejer i gennemsnit omkring ni kilo.
En stor del af det er kranium, hud og hår... hvis man har hår-
- men det er stadig nogle kilos hjerne.
Det betyder, at millioner af neuroner kommunikerer med hinanden.
Og siger fx "jeg elsker at danse salsa".
Eller spørger andre neuroner om fx "hvorfor har jeg kun solosex?"
Og mens vi prøver at få hjernen til at arbejde-
-er en lille krig på vej.
Halvdelen af hjernecellerne beder de andre om at slappe af.
Ellers ville vi få konstante anfald.
Den risiko ville jeg ikke løbe.
Det her er Fiona. Hun skal arbejde på deltid med arkiveringen.
Velkommen, Fiona.
Jeg havde håbet, at du kunne blive Fionas mentor.
- Og oplære hende. - Mentor?
Altså en forfremmelse uden lønforhøjelse.
Man skal bare rive kanterne af, så papiret passer til kassen.
Når kasserne er fyldte, stiller man dem væk for evigt.
Medmindre folk begynder at spise papir.
- Skal ingen kigge på papirerne? - Vi sætter ikke engang label på.
Kl. 12.30 har du 35 minutters frokost.
- Kommer der nogen her? - Nej. Hvorfor?
- Man kan gøre ting her. - Som hvad?
Ting, jeg kan lide at lave. Har du tatoveringer?
- Nej, har du? - Ja.
- Hvilket motiver? - Blomster.
Jeg behøver virkelig ikke se dine blomster nu, Fiona.
Jeg kommer til at sidde i det her lagerlokale hele tiden.
Jeg har arbejdet her længe. Skal jeg være din mentor...
...så kan du virkelig lære af min erfaring...
- Hvad har du gang i? - Jeg stjæler penne.
De gode ligger deroppe.
Den ene halvdel af hjernen siger, at du ikke skal gøre det.
I de første 18 år hørte jeg efter.
Men så døde jeg.
Når man til sidst bider i græsset-
- eller får et toiletsæde i knolden, er det ikke det store, man fortryder.
De uopfyldte drømme osv. Nej, det er de små ting, man savner.
Som fx at man ikke hjalp de, der havde mest brug for det.
Tænk at rejse gennem en syg verden uden forankring i virkeligheden.
Sådan er det fore de, der lider af skizofreni.
Jeg hedder Ronnie Dobbs. Jeg er Stenbuk og elsker gåture.
- Han er din. - Jeg har set dem og talt med dem.
En konstant kamp, hvor man ikke kan adskille virkelighed og indbildning.
Han er ikke rigtig klog, vel?
Det er til dig. Jeg skal ind her.
Ham der er min.
Det er jo et farligt job. Han falder sikkert ned på ham der osv.
- Ja, det er skod. - Vent, George. Rube vil tale med dig.
- Jeg har travlt. - Det skal være nu.
- Hvilken fejl? - Det var den forkerte dato.
- Skal Ronnie Dobbs så ikke dø? - Jo, men bare ikke i dag.
- Ser du noget, du kan lide? - Nej.
Jeg har aldrig eget en brugt bil.
Min første bil var en Systeme Panhard fra 1898. Flotte linjer.
- Men jeg fik ondt i pungen af den. - Brugte biler ikke noget for mig.
- Hvad er der? - Hytteretten er ikke smågrynet.
Den er storgrynet. Den er for grynet. Det der kan jeg ikke spise.
- Hvad er der med dig? - Ikke noget.
Jeg hader bare store klumper i. Er det så underligt?
- Lidt. - Ham Ronnie er uhyggelig.
Han kiggede på mig, som om han vidste, hvad jeg var for en.
Manden er jo skizofren.
Jeg har aldrig kørt i en brugt bil.
Jeg har aldrig brugt noget brugt.
- Tillykke. - Ud over gifte mænd.
- Må jeg se vinduespudseren falde? - Og jeg?
Ronnie, du må ikke droppe din medicin igen.
Som din psykolog har jeg et vist ansvar.
- Hører du efter, Ronnie? - Ja.
Lad mig være den eneste stemme, du faktisk lytter til.
Da jeg ikke kan stole på dig, må vi teste dig to gange om ugen.
Du skal bare aflevere en urinprøve.
Hvorfor lander de altid på maven?
- Jeg skulle ikke have drukket. - Var du fuld?
Jeg fik en ølbong i fødselsdagsgave.
- Kan jeg stadig ryge mig skæv? - Har du noget?
Hej.
- Beklager jobbet. Mangler du hjælp... - Nej. Det er klaret.
- Ja? - Ja.
Tak for oplæringen. Værsgo... tag en pen.
Det var da, det gik op for mig, at min praktikant ikke passede sit job.
Jeg havde været en betænksom mentor, og det her var takken.
Du kan ikke bare lægge papirerne i kasserne uden videre.
- Man skal rive kanterne af først. - Hvorfor er du sur?
- Du passer ikke dit arbejde. - Du sagde, det var latterligt.
- Og? - Jeg troede på dig.
Jeg blev ikke skuffet. Jeg blev stolt af mig selv.
Det var lykkedes mig at gøre hende ligeglad.
Jeg kunne være et forbillede.
- Siger du det til chefen? - Nej, det gør jeg ikke.
Den åbenbaring fik glemte neuroner til at danne nye forbindelser-
...og genopdage gamle.
Fx at tandfeen aldrig kom til mig, Ia jeg var lille.
Jeg lagde mælketænderne under puden og håbede på en belønning.
En mønt eller lidt slik.
Men min mor gad ikke sådan noget-
- så i stedet fik jeg altid en seddel med en meningsfuld tekst.
Øv!
Dengang syntes jeg, at det var værdiløst.
Det er som sagt de små ting, man fortryder.
Min næste mælketand lå stadig under min pude om morgenen.
Så begyndte min unge hjerne at fatte sammenhængen.
Der var ingen tandfe, påskehare eller julemand.
Og min søster Reggie må have følt det samme.
Tid til at blive fri.
Hej. Jeg elsker parken.
Især alt det smukke, der er her.
Jeg er levende død, ikke død.
De biologiske behov er der stadig.
Jeg har vist set dig før. Ronnie.
Jeg sidder her bare uden at tale med nogen.
- Jeg troede, det var pga. Mig. - Jeg har aldrig lært at flirte.
Jeg frygtede nok afvisningen. Men frygt forsvinder, når man dør.
Undskyld. Det var uhøfligt. George.
- Hvad laver du til daglig? - Jeg er på kontor.
Jeg taler med søde piger, der hedder George.
Det var langt ude.
Undskyld. Jeg prøver at flirte, men jeg er ikke god til det.
Det fik os til at finde hinanden.
Det eneste problem var, at jeg måske var hans sjælefanger.
Han havde aldrig været tættere på døden.
- Popcorn? - Ellers tak.
Vidste du, at der lever et kilo bakterier i menneskekroppen?
Fremmede celler.
Levende væsener, der skaber hele samfund inden i vores kroppe.
Vi giver dem husly, mad og transport.
Ikke nogen dårlig handel for bakterierne.
Jeg er ikke så vild med popcorn.
Jeg må videre nu.
Han dør.
Manden der. Døden nærmer sig. Det ved du også godt, ikke?
Han overrumplede mig, så jeg spillede dum.
Det ved jeg ikke... hvad?
Rigtig dum.
Pas på!
Jeg har den!
Du er blevet sjusket. Han har set dig flere gange.
Han vidste, at manden skulle dø. I det mindste at nogen skulle dø.
- Så du talte med ham? - Det var ham, der begyndte.
En ung fyr? Sjusket.
- Hvad fanden skulle jeg gøre? - Vær ikke så sjusket.
Det er en kliche at hade sin chef, men du er en nar.
Den dybe frustration, som du føler lige nu-
- i hele kroppen... sådan har jeg det med dig.
Han talte jo til mig. Hvad skulle jeg gøre?
Vi levende døde skal holde os i udkanten af samfundet.
Vi skal påvirke, ikke deltage.
Ad!
Jeg burde jo være god til det her.
Jeg havde jo altid været udenfor.
Men det behøvede hun ikke at være.
Hun er underlig, Clancy. Hun er en underlig 11-årig.
Hun har bare en svær tid lige nu.
Det har hun haft i 11 år!
Et skoleskifte er ikke nogen løsning. Det vil bare forværre det hele.
Hank sagde, at vi kan låne med din pension som sikkerhed.
Vi flyttede hertil pga. Skolen, og nu vil du sende hende på privatskole.
Så lad os bare lade, som om hun er normal.
En stor upersonlig folkeskole er lige det, hun har brug for.
- Hun mistede sin søster. - Hun er også fortabt.
Hun lever inde i hovedet. Gud ved, hvad hun tænker på.
- Hvad er der? - Ikke noget. Jeg er ikke uenig.
Hvis du var uenig, så ville du for en gang skyld have en mening.
Vi kan spørge hende, om hun vil skifte skole. Det er ikke sikkert.
Hun er 11 år. Jeg synes, at vi som forældre skal træffe den beslutning.
Hej, skat.
Vi talte lige om dig. Om at du måske skal skifte skole.
Måske St. Theresa's eller Hillhurst.
Jeg vil gerne gå til ridning.
Jeg gjorde mit for at holde mig uden for samfundet ligesom en anden.
- Stalker du mig? - Stalker du mig?
- Nej. - Hvad gjorde du ved vinduespudseren?
Jeg aner ikke, hvad du taler om.
Det her bliver nok mine sidste ord.
Det var næppe nogen scorereplik.
Du så også det der, der klatrede på bygningen.
Det er Døden. Den har fulgt mig et stykke tid.
- Det er tid nu. - Jeg vidste bedre.
Jeg havde ingen post it, og jeg så ingen bekendte i skyggerne.
Den holder bare øje med os.
Den holder også øje med mig.
Jeg elsker musik.
Jeg elsker at lytte til musik. Pop og fransk klubmusik.
Jeg kan brænde en cd til dig, hvis du vil.
Hvilken musik kan du lide?
Ud over at han var psykisk syg, og jeg var levende død-
-så føltes det næsten som en date.
Det ved jeg ikke. Alt muligt.
- Har du en kæreste? - Nej, ikke rigtigt. Nej.
- Underligt. - Hvorfor det?
Jeg mener: Det er fedt.
Det er jo faktisk ret utroligt, at vi har fundet hinanden.
Der er jo milliarder af mennesker.
Vi er de eneste, der kan se Døden.
Vi deler den samme gave.
Det er ikke Døden, du ser.
Det er i hvert fald nemmere nu, hvor jeg ved, at du ser det samme.
Jeg har et job, så jeg skal snart i seng.
Jeg har ikke sovet i flere dage. Jeg har droppet min medicin.
- Tager du medicin? - Det gjorde jeg. Mod stemmerne.
Nogle gange ser jeg ting, der ikke findes.
- Er der mange forskellige stemmer? - Nej, kun en.
- Jeg kalder ham Hyrden. - Fortæller han, hvad du skal gøre?
Han har ingen magt over mig. Han skriger ad mig og ydmyger mig.
Det kan være min mor.
Hvis han fik sæbe og en tandbørste, så ville hytten skinne i morgen.
Bare lidt at sove på.
Søvnløshed er en del af jobbet. Vi indånder jo al den død.
Det er som at arbejde med asbest. Her.
Tak. En? Er det nok med en?
Du har jo et stofskifte som en levende død.
Hvor mange ville et normalt menneske tage?
- Har du en fyr på besøg? - Der står en.
Dine perversioner bliver mere og mere tydelige...
Meget lidt adskiller de tossede fra os andre. Vi hører jo alle stemmer.
Vores forældre, vores frygt, vores begær.
Og ligesom galningene prøver vi at sortere blandt stemmerne.
Det bedste er at være forsigtig med, hvilke stemmer man lukker ind.
Hvad har du gang i?
Jeg har ikke gramset på dig. Jeg kiggede bare.
Jeg har sovet rigtig godt, men jeg er sulten.
Er du? Vi kan spise vafler et sted.
Jeg skal på arbejde.
- Må jeg tage med? - Jeg skal jo arbejde.
Jeg vil se på hotelværelser. En suite på Four Seasons ville være skønt.
- Det lyder godt. - Det gør du sikkert.
- Sig til, hvis du mangler et sted. - Det kommer aldrig til at ske. Tak.
Hvordan var det nu, jeg ville have mine æg?
Jeg sagde blødkogte. De er hårdkogte. Dem kan jeg ikke spise.
Jeg tror, de kommer tilbage som blødkogte.
Fordi hun nyser på dem.
Jeg kan ikke få nok af jeres selskab, så vi skal arbejde sammen i morgen.
- St. Michael's? - Et bryllup.
- Det er jo sygt. - Kender du Charlie Chaplin?
- Jeg har givet ham et blowjob. - Han definerede komedie og tragedie.
Hvis en får en spand cement i hovedet, er det sjovt på afstand.
Men hvis man ser smerten på nært hold, så er det ikke længere sjovt.
- Javel. - Du skal lære at holde afstand.
Så kan du se det sjove i det.
- Vil du med ud at shoppe? - Du skal jo smelte ind.
Behøver jeg at klæde mig pænt?
Så får vi at se, hvordan du ser ud i dit stiveste puds.
Kender du ham?
- Nej. - Han kender i al fald nogen af os.
Han er sød på mekanikervis.
- Han har fået øje på din fyr. - Hendes fyr? Sådan.
Georgie gemte ham hjemme hos sig selv.
Herligt!
- Arbejder du sammen med George? - Har hun fortalt det?
Hun sagde, at hun skulle på arbejde.
Ser det ud, som om vi arbejder?
- Nej. - Vores gruppe kommer her for at tale.
- Det er mig, der er leder. - Er du læge?
Tak.
Du vil elske den.
- Er det en slags gruppeterapi? - Ja. Det er min gruppe.
- Hvad synes du? - Den smager godt.
- Jeg hedder Rube. - Ronnie.
Det er akavet. Som Georgies læge må jeg vælge mine ord med omhu.
Selv om hun er flyttet for sig selv, prøver jeg at holde øje med hende.
Jeg vil vide, hvem hun omgås.
Jeg vil bare have, at du passer på.
Hun har haft det svært-
- og hun kan være til fare for sig selv i pressede situationer.
Og for andre. Er du med?
- Det tror jeg. - Godt.
Gå nu. Du gør gruppen nervøs.
Javel.
Smut. George og jeg skal tale sammen. Jeg skal tisse.
Hun sidder der endnu, så det er vel godt.
Ja.
Han sagde, han kunne se gravlinge. Du må ikke blive vred på mig.
- Ser jeg vred ud? - Ja.
Tak.
Hvad ville der ske, hvis de levende fik at vide, at vi er blandt dem?
Det ville vende verden på hovedet.
- Det vil du ikke være ansvarlig for. - Jeg har ikke fortalt ham noget.
At du er sjælefanger? Eller noget om gravlingene?
Jeg sagde bare, at jeg også ser dem. Han tror, at de er Døden.
- Sagde han, at han er skizofren? - Han tager medicin.
Han er måske bare en labil ung mand, der synes, at du er dejlig.
Vil han så bare i trussen på mig?
Alle mænd lyver for at score kønne piger.
Deres næser vokser. Tro mig.
Så du synes, at jeg er køn?
- Kan du lide cabrioleter? - Ja, det kan jeg vel.
Engang rev jeg den af på Errol Flynn i en cabriolet.
Fin historie.
Fortæl mig om ham fyren.
Hvad skal jeg sige? Han er tosset og ser gravlinge.
- Rube siger, at det er umuligt. - Siger Rube.
Alt, hvad Rube ikke kan forstå, bortforklarer han. Det er sørgeligt.
- Kan du lide ham? - Sagde jeg, at han er tosset?
Hvad er det for en bil? Jeg elsker platin.
- Hvad har du gang i? - Skaffer os et lift.
- Jeg er vild med din bil. - Tak. Jeg er vild med dine bryster.
Kan vi få et lift?
Ja, jeg fjerner lige den her.
Hvad fanden...?!
Det var fantastisk at se dig på hesten.
Værsgo.
Jeg red også, la jeg var lille. Der lå en stald i gåafstand fra os.
Jeg vil ikke have det.
- Hvad? - Jeg fik ondt i hoften af at ride.
Jeg vil have det her.
- Et trommesæt? - Ja.
Min opgave er ikke at give dig alt, hvad du peger på.
Især ikke, når du er utaknemmelig.
Næste gang du får en gave, skal du måske takke, selv om du hader den.
Tak.
Hvorfor skal alt altid være en kamp med dig?
Det ved jeg ikke.
Jeg ved det altså ikke.
Mormor opmuntrede min interesse for heste.
Jeg fik ridetimer og en håndsyet spansk saddel.
Jeg red hver dag. Hun ville have mig med til stævner.
Jeg hadede stævner. Jeg troede, at hun gav mig det, jeg ville have.
- Du vil vel gå til det. - Jeg vil lære det af mig selv.
Jeg må tale med far. Han vil jo gerne have, at der er ro herhjemme.
Jeg kan ikke lide bryllupper, men et job er et job.
Så der sad jeg med 50 bryllupsgæster i deres fineste puds-
- klar til at høre præsten tale om, at to sjæle nu forenes-
- og bla bla bla, til døden skiller dem ad...
...om cirka 11 minutter.
- Du er nødt til at gå. - Vi må tale sammen.
Vil du ikke nok?
Hvordan fandt du mig?
Jeg fulgte efter dig, Ia du gik i morges.
- Så jeg din læge derinde? - Læge?
- Rube. - Vi kender de samme mennesker.
- Hvad ville du? - Jeg ville bare kysse dig.
Nej. Det går ikke.
Mit første efterdødskys. Det alene var nok til at gøre det mindeværdigt.
- Jeg kom for at sige farvel. - Og mit første efterdødsafskedskys.
- Jeg er på flugt. - Javel...
Jeg kender folk i Boise. Jeg kan ikke blive her i byen.
Jeg skal aflevere urinprøver, og jeg nægter at tage min medicin.
Jeg har fået åbnet mine øjne. Ligesom du har jeg set Døden.
Det kan jeg ikke lukke øjnene for. Det vil jeg ikke.
- Så du...? - Jeg kan ikke...
Alle må ud herfra, ellers dør I!
Det skulle du ikke have gjort.
- Jeg tænker på Helligånden. - Kom ikke tilbage!
Du sætter min tålmodighed på prøve.
- Vi må advare dem! - Lad være!
Hvorfor skal vi ikke advare dem?
- Ønsker du, at det skal ske? - Det er ikke det, det handler om.
Men du er Døden. Nu er jeg med.
Døden antager form som en smuk pige.
Tro ikke, at den kompliment betød noget.
Jeg er ikke Døden. Jeg er bare et tandhjul. Jeg arbejder for Døden.
- Er Rube Døden? - Nej.
Han er... bare en mellemleder.
Men han kender dig, så det gør topledelsen også.
Og det betyder nok Døden selv.
Det kan være, du skal flygte længere væk end til Idaho.
Du kan kysse bruden.
Jeg ved ikke, hvorfor jeg måtte kysse ham.
Men ellers havde jeg nok fortrudt.
Og så udførte jeg mit job.
Rør mig ikke.
Har du gjort det? Dygtig pige.
Du er ikke læge, og du er ikke hans patient?
Nej. Jeg er ikke læge, og hun er ikke min patient.
Jeg havde vist ret i, at det var min tur til at dø.
De kommer næppe til Bali. Det var det sørgeligste, jeg har hørt.
De virker nu ret glade.
Jeg nød at kysse dig.
Ronnie troede måske, at han kunne flyve, eller at jeg havde en gave.
Det havde han vel ret i.
Det har jeg måske.
Vi skaber selv den, vi er og det, vi vil have, at andre skal være...
...og måden, vi ser os selv på. Helt, offer, elsket eller ej...
...det forandrer sig over tid.
De små neuroner arbejder konstant med at skabe vores virkelighed.
Så vores bevidsthed fungerer på en måde som magi-
-og opfylder vores ønsker.
Tricket er måske at lytte til sin egen indre stemme-
- og stå fast ved det, man tror på... og jagte lykken.
Alle klichéerne...
...som at lytte til sit eget... Ja, ja.
Danske tekster: www.btistudios.com
Støt os og bliv VIP medlem for fjernelse af reklamerne www.OpenSubtitles.org