Når folk hører min historie, tror de ikke på den.
Jeg ville ikke tro på den, hvis jeg hørte den, men...
Jeg fortæller den, og den er sand.
Den begyndte, da jeg blev født for 56 år siden.
Men den rigtige historie begyndte, da jeg var 19 og gik i college.
Det var 1980, min første dag i Sullivan County Community College i Catskills
175 kilometer fra mit hjem, så jeg kørte derop alene.
Jeg havde en meget gammel bil. Det var en Volvo, og den var fra 1970.
Den havde kørt 200.000 kilometer og var bourgogne og grøn.
Bilen hed Den Gamle So.
Men Den Gamle So fik mig derop.
Sullivan var et Community College. Det var ikke en fin institution.
Alle disse stationcars sætter børn af.
Jeg var nervøs. Jeg kendte ikke nogen. Det var mit første år.
Jeg spillede ikke football i high school, så jeg var ikke særlig populær.
Jeg gik rundt og ledte efter mit kollegium.
En masse mennesker kom op til mig og sagde "Hej."
"Hvordan gik din sommer?" Hvorfor spørger de mig om det?
Alle var utrolig venlige. De sagde ikke bare hej.
Klap på ryggen og fem svin.
Jeg blev lidt forundret. Ingen får sådan en velkomst på en skole.
Og piger kyssede mig og sagde: "Jeg er glad for, at du kom tilbage."
Jeg takkede og hilste, men jeg kendte dem ikke.
Det var bizart.
Og så hørte jeg bag ved mig: "Velkommen tilbage, Eddy!"
"Eddy, hej!" Jeg sagde: "Jeg hedder ikke Eddy."
"Klart, Eddy, meget morsomt." Jeg sagde: "Jeg er ikke Eddy."
"Velkommen tilbage, Eddy."
Jeg nåede frem til et hul af et kollegieværelse.
Og inden der var gået et minut...
"Hvem vil nu tale med Eddy?"
Jeg vidste, at Eddy ikke ville komme tilbage til college det år.
Da denne fyr vendte sig om, begyndte jeg faktisk at skælve.
Jeg blev bleg, for jeg vidste, det var hans dobbeltgænger.
Han havde det samme smil, det samme hår, de samme ansigtsudtryk.
- Det var hans dobbeltgænger. - Jeg så hans ansigt, og han...
Han stod der bare.
Det første, jeg sagde, var: "Er du adopteret?"
Og jeg sagde: "Ja."
"Har du fødselsdag den 12. juli?" Han sagde ja.
"Den 12. juli 1961."
Jeg sagde: "Du har en tvillingebror."
"Du godeste."
Jeg sagde: "Kom med mig."
Vi stod op ad hinanden i en telefonboks, og vi skulle lukke døren.
Jeg forsøger at lægge mønter i, de falder, og Bobby samler dem op.
Han ringer til en fyr og siger: "Eddy, du tror ikke på det her!"
Fyren bliver hysterisk. "Eddy, du tror ikke på det her!"
- Jeg sagde: "Giv mig røret. Hej, Eddy?" - Ja?
Men min stemme sagde: "Ja?"
Jeg sagde: "Jeg hedder Robert Shafran,
og alle her tror, at jeg er dig." Han sagde...
Ja. Folk har ringet.
- Jeg sagde: "Er du adopteret?" - Ja.
- Jeg sagde: "Hvornår blev du født?" - Den 12. juli.
- Jeg sagde: "Kender du agenturet?" - Nej, vent lidt.
- Han sagde... - Mor?
- Og så sagde han... - Louise Wise Services.
Når man drømmer og ved, at det ikke kan passe,
men ikke kan gøre noget for at standse den, følger man bare med.
Jeg ville se, hvad der skulle ske. Jeg sagde: "Lad os møde Eddy!"
Vi hoppede ind i Den Gamle So.
Klokken var 21.00. Det lå to timer væk. Og vi kørte for hurtigt på route 17.
Vi kørte 160 kilometer i timen. Vi kørte for hurtigt. Bilen rystede af farten.
Vi blev standset.
Jeg rullede ruden ned, og der stod en strømer iført solbriller og en stor hat.
Han sagde: "Du kørte 141 kilometer i timen."
"Jeg håber, du har en god grund." Jeg sagde: "Du nægter at tro på det."
Vi sad begge og råbte:
"Fyren har en tvillingebror! Vi skal mødes med ham på Long Island."
Fyren sagde: "Ja. Klart." Ikke? "Her er din bøde."
Og så tog vi til Long Island.
Vi nåede frem.
Men det er midt om natten. Og det er et meget fredeligt kvarter.
Vi hopper ud af bilen, og går op ad en lille sti til huset.
Lysene i huset var tændt.
Jeg rækker hånden frem for at banke på, men døren går op.
Og der står jeg.
Hans øjne var mine øjne.
Og det er sandt.
De lignede hinanden på en prik. De er kopier af hinanden.
De var uden tvivl tvillinger.
Vi sagde: "Du godeste!" Vi sagde: "Hold da kæft!"
De kiggede på hinanden og... Bobby og Eddy bevægede hovedet samtidig.
De bevægede sig samtidig.
Som om de kiggede i et spejl. Det var så sært.
Verden forsvandt...
...og der var kun mig og Eddy.
Jeg sad på redaktionen.
Det var en travl dag.
Nogen ringede og sagde, de havde en fantastisk historie. Utrolig historie.
Min første reaktion? Det er fup.
Jeg sagde til en journalist: "Lej et fly..." Det havde vi råd til dengang.
"Lej et fly. Jeg vil se dem. Ellers tror jeg ikke på det."
Journalisten fløj derop, og han ringede og sagde: "Den er god nok!"
Jeg sagde: "Det er en god historie!"
"Det er en mindeværdig, rørende historie."
Og så blev historien utrolig. Ikke? Den blev utrolig.
Jeg sad i metroen i New York. Det var ret sent om aftnen.
Læste en artikel.
Om to tvillinger, der var blevet adskilt og havde fundet hinanden
i Sullivan County Community College.
Der var dog intet foto.
Jeg kom hjem og gik i seng.
Min mor kom ind og sagde: "Vågn op. Jeg skal vise dig noget!"
Hun viser mig en avis.
Med et foto af de to drenge.
Jeg kiggede på fotoet og sagde: "Er det David?"
Hun sagde: "Nej, men kig på deres hænder."
Og jeg sagde: "Hold da fest! Det er fantastisk."
Der var et foto i avisen... af to fyre i The Post.
Jeg samlede fotoet op og kiggede på det. Jeg var i chok.
Fordi de to fyre i The Post lignende... min ven David.
Jeg gloede på det.
Det var ikke kun ansigterne. men måden, de holdt deres hænder.
De havde store hænder, og Davids hænder lignede baseballhandsker.
Og da jeg så deres hænder... vidste jeg, at det var David.
Det var en normal dag. I skolen talte jeg med Alan.
Han sagde: "David... se her." Han har The New York Post.
Og han åbner den.
Han siger: "Ser det bekendt ud?" Og jeg siger: "Ja. Klart."
DE OPDAGEDE, DE VAR TVILLINGER
Vi studerede det.
ANSIGTET VIRKEDE BEKENDT
To tvillinger var blevet genforenet efter 19 år.
De to på fotoet lignede mig.
Det gik op for mig.
ADSKILT VED FØDSLEN
Hold da kæft! Du godeste!
Det kan ikke passe. Det er utroligt. Mand. Det er stort!
Det er ikke bare et sammentræf.
Det er ikke en mindre lighed. Det sker virkelig. Det er alvor.
Jeg skyndte mig hjem.
Min mor ventede på mig med en kop kaffe,
Vi sagde begge: "Har du set det?" Vi byttede aviser.
Der stod: "Født på Jewish Hospital, den 12. juli 1961."
Og det var Louise Wise Adoption Agency.
Mine forældre havde sagt, at jeg var adopteret.
Men der stod: "Eddy Galland og Robert Shafran."
Og der stod: "Søn af den berømte læge Mort Shafran."
Jeg sagde: "Han fik den rige familie."
"Svinet kører sikkert i en Benz! Han fik en læge!"
David og jeg sad i køkkenet. Vi var virkelig nervøse.
Vi hoppede rundt. Vi var 19. Det var surrealistisk.
David greb knoglen. Han ringede til oplysningen.
Han fik fat i Eddys mor.
"Er Eddy hjemme?" Hun sagde: "Nej. Hvem er det?"
Jeg var nødt til at forklare det.
Jeg sagde: "Jeg hedder David Kellman, og jeg blev født den 12. juli 1961.
Jeg kigger i en avis, og jeg tror, jeg kigger på to af mig."
"Jeg er den tredje."
Hun tabte vist telefonen.
Jeg hørte hendes stemme i telefonen: "De dukker op alle vegne!"
Det var... et mirakel.
De tre drenge blev for første gang forenet hjemme hos mig.
Og de endte med at brydes på gulvet.
DAVIDS TANTE
Det var den mest utrolige... mest utrolige oplevelse.
De hørte sammen.
De kendte hinanden i forvejen.
Første gang man møder nogen, ruller man ikke rundt på gulvet med dem.
Det var virkelig... ikke til at tro på. Selvom det skete.
Man tror, man drømmer. Man tænker: "Du godeste!"
Man kigger på den anden... Og de kigger på en. Alle kigger på en.
At have dem alle tre i huset på en gang...
BOBBYS STEDMOR
Det var vanvid.
Jeg følte chok, chok og atter chok.
Jeg mener... Jeg kan ikke forklare det. Jeg har ikke ordene.
En journalist sagde: "Du nægter at tro på det."
"Vi har fået en utrolig opringning."
Kan du huske drengen fra forsiden? Der er en tredje.
De bevægede sig på samme måde.
Vi lænede os alle bare tilbage og så, hvordan tre liv blev til et.
Jeg sagde: "Jeg ligner i højere grad Eddy end David,
og i højere grad David end Eddy, eller en af dem."
Giver det mening?
Så begyndte vi at sammenligne liv.
Hvad sammenligner 19-årige?
Sprut, smøger, mad, kvinder, musik, biler.
Jeg havde lige købt en Mercury Capri.
Og Bobby havde denne gennemtævede, gamle Volvo med ødelagte sæder.
Og jeg tænkte: "Søn of berømt læge, hvad?"
Jeg tror, det var Eddy, der sagde:
"Jeg ved ikke, om det bliver herligt eller forfærdeligt."
Det var altid et spørgsmål om, hvordan historien skulle udvikle sig.
Vi indså ikke, hvor meget tingene skulle forandre sig.
Og nu en historie om trillinger.
Eddy og Robert og David genforenet efter 19 år.
En historie om fortabte brødre.
Vi var med i alle programmer. Alle programmer.
Om lidt ser I tredobbelt.
Jeg ved ikke, hvem der er hvem. Kom herud.
Man holdt op med det, man lavede, og så dem i tv.
Det blev et mediecirkus. Det blev viralt.
- I har været på alle forsider. - Korrekt.
People, Time... tilmed The New York Times, Good Housekeeping.
ADSKILT VED FØDSLEN
Hvem er David?
- Du er Edward. Hvem er du? - Bobby.
Beklager... Robert. Robert og Edward...
Hold nu op.
Det var et eventyr. Folk har behov for at høre vidunderlige ting.
Disse tre unge mænd sidder alle i den samme stilling.
Det var utroligt. De var fremmede, selvom de så identiske ud.
De kendte ikke hinanden, men opførte sig ens.
Vores liv er i høj grad parallelle. Det er latterligt.
Vi er ens. Vores personligheder... Vi taler altid på samme tid.
- Vi afslutter hinandens sætninger. - I dyrkede brydning?
I ryger det samme cigaretmærke?
- Hvilket mærke? - Marlboro.
- Ryger I samme mærke? - Ja.
- Kan I lide de samme farver? - Ja.
- Har I samme kvindetype? - Ja.
De var til ældre kvinder.
Man siger, at I er til ældre kvinder.
De voksede alle tre op med en adopteret søster,
alle pigerne er 21 år gamle nu.
- Det er nogle fantastiske sammentræf. - Det er smukt.
- I elsker hinanden, men har kun kendt... - Ja.
- Hvornår opstod den følelse? - Med det samme.
De var i højere grad kloner end brødre.
Det var helt forunderligt, for de voksede op i ret forskellige miljøer.
Vi havnede hos en arbejderklassefamilie, middelklassefamilie og rig familie.
Bobbys far var læge.
Og hans mor var advokat.
De var veluddannede og boede i et af landets fineste områder.
Eddys far var lærer. Han havde en collegeuddannelse.
De boede i det, man ville betragte som et middelklassekvarter.
Min familie var på papiret dem... De havde ingen uddannelser.
De var indvandrere. Engelsk var deres andetsprog.
De havde en lille forretning.
De var en arbejderklassefamilie.
Men min far var bare...
...en utrolig gavmild og varm fyr.
Davids far Richard var en uvirkelig figur.
Han var en rigtig stor fyr.
Han røg altid en stor cigar.
Vi kaldte ham Bubula.
Han var Bubula.
På jiddisch betyder bubula, kærlighed, kram og kys.
Vi tilbragte mest tid hjemme hos David.
Bubula fejrede os som intet andet menneske.
Han sagde: "Jeg har fået to sønner til."
Da drengene fandt hinanden, skete det bare.
Det var bare en vidunderlig historie.
Ingen ud over forældrene stillede nogen spørgsmål.
Da familierne mødtes for første gang, var de alle vrede,
fordi de ikke havde fået at vide, at der var to andre børn.
De sagde intet om det, da vi adopterede ham.
Vi vidste intet om de andre to, indtil...
...drengene mødtes i skolen 20 år senere.
Jeg tænkte på, hvad de var gået glip af.
De var seks måneder, da de blev adskilt.
Man forestiller sig de tre ligge sammen
og den pludselige kulde ved at ligge alene.
Det er et stort afsavn.
Min mor har sagt, at jeg som baby bankede hovedet ind i væggen.
Jeg slog mig selv ud.
Mor sagde, at jeg bankede hovedet mod sengen.
Jeg holdt vejret, til jeg besvimede.
Det var uden tvivl adskillelsesangst.
Vi kom fra Louise Wise Services.
Louise Wise Services i New York blev stiftet i 1916,
og dens bestyrelsesmedlemmer kom fra New Yorks elite.
De var det mest fremtrædende adoptionsagentur på østkysten
for især jødiske babyer.
Det var stedet.
Vores holdning på Louise Wise Services,
hvor jeg længe har arbejdet, er, at adoptivforældre
bør få en fornuftig mængde oplysninger om barnets baggrund.
Vores forældre ville have svar.
De aftalte et møde... og alle seks tog ind til Louise Wise Agency.
De ville sammenstykke, hvad der var sket.
Man holdt et møde med lederne på agenturet.
Vi spurgte: "Adskilte I disse drenge ved fødslen?"
De sagde: "Ja."
"Hvorfor?"
"Hvorfor fortalte I os ikke det?" "Hvad har I gjort?"
"Hvorfor?" "Hvor kunne I?"
Deres begrundelse var, at det var svært at finde et hjem til tre børn.
De adskilte os for at varetage vores interesser.
De færreste forældre ville have trillinger,
så det var svært at finde en familie. Og det...
På det tidspunkt gik min far amok og sagde: "Vi havde taget alle tre."
"Uden tvivl."
Han blev rasende.
Så sluttede mødet.
De gik tomhændet derfra.
Min far havde glemt sin paraply derinde.
Han gik ind for at hente den.
Han gik hen til værelset... og så dem åbne en flaske champagne.
De skålede for hinanden, som om de havde klaret frisag.
De så ud, som om... de lige var sluppet levende fra...
BOBBYS FAR
...et mordforsøg eller sådan noget.
Det var... mindeværdigt.
Vores forældre var vrede efter mødet.
Forældrene talte med advokatfirmaer og blev mødt med entusiasme,
men efter meget kort tid
fik de at vide, at der var en konflikt, og at de ikke kunne tage sagen.
De sagde: "Vi har samarbejdspartnere, der vil adoptere gennem Louise Wise,
og vi vil ikke ødelægge deres muligheder."
Søgsmålet var udelukket.
Vi var for glade for at være sammen til at blive vrede.
Vi var nærmest ligeglade.
Vi vidste, at vores forældre var vrede, men tænkte: "Det er deres problem."
Vi var ude at feste.
Det var New York i 1980.
Narko, mennesker, sex og musik var anderledes. Og vi udnyttede de ting.
Sex, narko og rock and roll!
De gik amok i New York, ja.
Studio 54 kørte på fuld tryk.
Limelight, Copacabana.
De var alle de steder.
New York elskede os.
Aviserne fulgte efter drengene alle vegne.
Jeg kan huske, at jeg kom hjem en morgen,
og at min mor smed The New York Post på køkkenbordet og sagde:
"Skal jeg læse i avisen, hvor du var?"
Drengene troede, de skulle blive stjerner. De var faktisk med i en film.
Vi gik ned ad gaden. Så hører vi:
"Gutter! I er gutterne! Vil I ikke nok være med i min film?"
Vi vidste ikke, at det var Madonna.
De stod og begloede hende.
Vi købte en lejlighed. Trillingernes lejlighed.
Det var en ekstrem ungkarlehybel gange tre.
De fik leveret sprut.
- Eddy fik blindtarmsbetændelse. - Og han var ikke forsikret.
Han blev indskrevet som Bobby og fik fjernet sin blindtarm.
Jeg håber, at Bobby ikke får problemer med blindtarmen.
Vi arbejdede, legede, gik i byen, tog på dates og boede sammen.
Fra det øjeblik vi mødtes til...
...til senere, kunne intet holde os adskilt.
Jeg var den første rigtige kæreste.
Jeg kunne ikke se forskel på dem.
Jeg var ikke helt sikker på, hvem af dem jeg datede.
Bobby har en meget rå, naturlig slags intelligens,
som tiltrak mig.
Jeg syntes altid, at David var...
...den bedste af de tre. Jeg har sagt det før. Jeg fik den bedste.
Uden tvivl. Eddy var den... flotteste af de tre.
EDDYS KONE
Jeg er partisk, men... jeg forgudede ham.
Da jeg mødte ham, var han den sidste single.
Casanovaen.
Jeg tænkte: "Han er en rigtig spiller."
Men han havde sådan et varmt smil,
og han havde vidunderlige, bløde hænder,
og da jeg gav ham hånden... Jeg faldt bare for ham.
Jeg kommer fra en irsk katolsk familie, og han var jøde.
Da han kom hjem til mig for første gang, sagde han til min far:
"Jeg har været sammen med Brenda hver aften, siden jeg mødte hende."
Jeg tænkte: "Nu ved far, vi er sammen hver aften."
Min far kiggede på mig: "Godt." Sådan var Eddy.
- Ja. - Ja.
Vi elsker dig.
Alle elskede ham.
Bobby var tilbageholdende, David var midt imellem,
og Eddy var den elskværdige, bløde, krammende, sjove...
Han udstrålede varme og kærlighed.
Jamies første thanksgiving med far.
Far besluttede at lave en gæsteoptræden.
til lykke, kære Jamie
til lykke
Han elskede familiefester.
Eddy elskede virkelig at være sammen med David og Bobby.
Eddy lod til at få mest ud af, at de var samlet.
Af en eller anden grund.
Han ville have, at han og brødrene skulle få et smukt liv,
at alle skulle have det godt sammen... at alle skulle være en stor familie.
Eddy var drivkraften, da vi ledte efter vores biologiske mor.
Han var opsat på at finde hende.
Alan synes også, at det var spændende.
Vi tænkte: "Hvad er muligheden for, at en anden fødte trillinger
i New York den 12 juli 1961?"
På New York Public Library havde man adgang til fødselsattester.
Vi tog en bog hver og gennemgik den ene side efter den anden
og fik "Bingo!"
"Dreng, dreng, dreng."
- Tre på stribe. - Født den 12. juli 1961.
Ved siden af stod den biologiske mors efternavn.
Vi mødtes på en bar på 47th Street.
Det var hendes lokale vandhul på East Side, og det var akavet.
Hun fortalte historien. Den var ikke særlig romantisk.
Hun var en ung pige.
Hun blev bollet tyk til afdansningsballet.
Hun kom sig aldrig over at opgive sine trillinger.
Vi var 19... Vi drak tæt og troede, vi var uovervindelige.
Men vi syntes, det var bekymrende, at hun kunne holde trit med os.
Æblet falder ikke langt fra stammen, og jeg var ikke glad for træet.
Vi havde allerede forældre, så vi mødte hende, og så var det det.
Hun blev ikke en stor del af vores liv.
Vi var unge, var blevet gift og var i gang med vores karrierer.
Dette er Triplets.
David, Edward og Robert Shafran er trillinger.
Nu driver de en restaurant... Triplets.
VELKOMMEN TIL TRIPLETS
CHARTER
Velkommen. Hej.
Mange kom for vores skyld. De ville se os. Betjenes af os.
Vi serverede vodka og fik hele lokalet til at danse.
Det var en stor fest. En stor bar mitzvah.
Trillingerne er blevet voldsomt populære med en restaurant i Soho.
Vi tjente en million det første år.
Og så var det, at tingene blev mærkelige.
PULITZER-PRISEN
I midten af 90erne arbejdede jeg på en historie for The New Yorker
om tvillinger, der var blevet adskilt.
Jeg havde altid tænkt på, hvordan det ville være at møde sig selv en dag.
I processen stødte jeg på en obskur artikel.
DET PSYKOANALYTISKE STUDIE AF BARNET
Den henviste til et hemmeligt studie,
hvor identiske tvillinger var blevet adskilt.
...PSYKOLOGISK...
Jeg blev chokeret og fascineret.
De adskilte identiske babyer ved fødslen
for at foretage dette videnskabelige forsøg.
Og babyerne kom fra et bestemt agentur i New York.
Jeg sagde: "Er du adopteret?"
"Det er mig."
- Tvillinger adskilt ved fødslen. - Eddy og Robert og David.
Det er smukt.
Arbejderklasse, middelklasse og rige.
De bør få en fornuftig mængde oplysninger.
Der var noget galt.
De skålede for hinanden, som om de havde klaret frisag.
Vi kom alle fra Louise Wise.
Babyerne kom alle fra Louise Wise Services.
Lawrence Wright ringede til mig og fortalte mig om forsøget.
Jeg sagde: "Det er jo nazi-agtigt."
DE VIDSTE IKKE, AT DE VAR BRØDRE.
DET VIDSTE VIDENSKABSFOLKENE, DER STUDEREDE DEM.
Virkeligheden ramte os som en tidevandsbølge.
I VIDENSKABENS NAVN
Vi var et videnskabeligt forsøg.
De adskilte os og studerede os som forsøgsdyr.
Vi kunne ikke anerkende det, før vi så det trykt sort på hvidt.
Men der var ledetråde i fortiden.
Jeg kan huske... fra jeg var meget lille... at der kom mennesker i huset.
En ung mand og en ung kvinde.
Og de gav mig opgaver.
De lavede IQ-tests, personlighedstests, koordineringstests.
Jeg kan huske, at der kom nogle mennesker... med tests.
Det handlede om former. Rorschach-testen.
"Hvad siger det dig?" Den slags.
Eddy har sagt, at han kan huske, at folk observerede ham og tog noter.
De stillede spørgsmål, der frustrerede ham.
Han kan huske, at de optog ham på video.
Jeg kan frem for alt huske, at de filmede mig.
Man filmede mig, når jeg sad på en gynge eller en rutsjebane.
Hver gang de kom, filmede de mig. Når jeg cyklede, spillede bold...
De ville se, om jeg kunne bruge en kængurustylte, stå på skøjter...
De fik mig til at optræde.
Opgaverne blev mere indviklede med alderen.
Jeg havde det sært med det. Jeg forstod ikke, hvorfor de kom
og stillede alle de spørgsmål.
Da jeg blev ni-ti år gammel, sagde jeg til mor: "Behøver jeg gøre det her?"
"Behøver jeg gøre det her?"
Da vi blev adopteret, fik vores forældre at vide, at vi blev fulgt til et studie
om adopterede børns udvikling.
De anede ikke, at vi var blevet adskilt.
Agenturet sagde, de blev født inden for samme periode,
og at vi deltog i et studie om adopterede børn.
Så vidt vi vidste... var det det.
Det var noget nyt. De ville følge børnenes udvikling.
Og vi accepterede det.
Vi taler om en gruppe mennesker, der tog en baby
og foretog psykologiske tests på den.
Og derefter tog hen til broren.
Og derefter tog hen til den anden bror.
Og de gjorde det år efter år efter år
velvidende, at vi befandt os tæt på hinanden,
men ikke kendte hinanden.
Det er bare uretfærdigt.
Hvem skulle tro, at nogen kunne være så ond at finde på den slags?
Da jeg undersøgte sagen, lærte jeg, at personen, der stod bag studiet,
var dr. Peter Neubauer.
En agtet psykiater i New York, direktør for Freud Archives.
Han var en østrigsk flygtning fra Holocaust.
Han slog sig ned i New York og blev en af psykiatriens frontfigurer i USA.
Folk i Louise Wise Agency adskilte identiske søskende,
og så fulgte Neubauers videnskabsfolk dem.
Men det var ikke kun trillingerne. Der var andre.
Da min artikel blev trykt, fandt et par tvillinger hinanden.
- De er her. Tak, fordi I kom. - Selv tak.
Paula og Elyse.
Historien er utrolig. Er det måden at beskrive den?
Vi har selv svært ved at tro på den.
- Det er en Disney-film. - En mørk Disney-film.
Jeg var derhjemme med min datter, da telefonen ringede. Jeg tog den,
og agenturet sagde: "Din tvillingesøster leder efter dig."
I var avisredaktører, gik på filmskole.
- Du har måske bemærket... - ...vores mannerisme.
Jeg spurgte adoptionsagenturet: "Hvorfor blev vi adskilt?"
Til et studie om tvillinger. Vores liv blev styret af forskere.
De prioriterede deres forskning og karrierer højere end vores behov,
og andre tvillingers og trillingers behov.
Ingen ved, hvor mange tvillingepar, der indgik i studiet.
Man siger seks-otte par, men vi ved det ikke.
Når man laver et studie, fremlægger man resultaterne
og viser, hvor mange deltagere, der er...
Men studiet blev aldrig offentliggjort. Det gør det kun mere fascinerende.
Vi fik en advokat til at forsøge at skaffe studiets data.
Vi modtog nogle få oplysninger.
Det var meget tørre, tekniske data,
som ikke afslørede noget om grunden til studiet. Det var affald.
Jeg ved ikke, om der var resultater, for jeg så dem aldrig.
De skjuler det, de gjorde, for dem, de gjorde det mod. Hvorfor?
Hvad var formålet med det? Studiet blev aldrig offentliggjort. Hvorfor?
Mit navn er Natasha Josefowitz. Jeg var Peter Neubauers forskningsassistent.
Kom ind. Vil I have en kop kaffe?
Det er nogle af mine venner. Michelle Obama og jeg.
Hun er meget høj. Jeg ligner en reje ved siden af hende.
Her står Obama med min seneste bog.
Jeg sagde: "Barack, jeg elsker dig." Han sagde: "I lige måde." Og kyssede mig.
Det er Robert Redford. Og Al Gore.
Det er Errol Flynn og mig som 18-årig. Han var alle tiders.
Picasso-værker.
Skal vi tale om tvillingestudiet?
Jeg var ikke en del af holdet.
Jeg var i periferien. Jeg kender kun forlydender.
Første gang jeg hørte om studiet, var det kun en drøm i Peters hoved.
- Hvordan var han? - Sexet. Flot. Interessant.
Han havde en freudiansk baggrund.
Anna Freud, Freuds datter, besøgte ham ofte.
Han var opsat på at gøre en forskel i børns liv.
Han sagde: "Ville det ikke være interessant, hvis nogle mødre
overlod identiske tvillinger til os?"
"Så kunne vi adskille dem ved fødslen,
anbringe dem i forskellige miljøer
og dermed få løsningen på dilemmaet om arv eller miljø."
I tænker vel: "Hvordan kunne I gøre det?"
Man skal huske, at det var tilbage i 50-60erne.
Dette blev ikke betragtet som noget ondt.
Ingen sagde: "At adskille børn. Hvor forfærdeligt!" Ingen tænkte sådan.
Det var en meget spændende tid.
Psykologi begyndte at blive et stort nummer.
Det var en forskningsmulighed.
Et af videnskabens største spørgsmål er: "Hvordan bliver man den, man er?"
"I hvor høj grad er det arven eller miljøet, der former os?"
Jeg foretog ikke forskningen. Men jeg hørte om den på kontoret.
De opdagede noget utroligt.
Vores liv er i høj grad parallelle. Det er latterligt.
Vi er ens. Vores personligheder... Vi taler altid på samme tid.
- I blev opdraget i forskellige hjem? - Ja.
Jeg troede ikke, at arven var så afgørende. Det overraskede alle.
- Vi afslutter hinandens sætninger. - I dyrkede brydning?
- I ryger? - Ja.
- Ryger I samme mærke? - Ja.
- Kan I lide de samme farver? - Ja.
- Har I samme kvindetype? - Ja.
Vores adfærd styres af faktorer, som vi er ubevidste om.
I var avisredaktører, gik på filmskole.
- Du har måske bemærket... - ...vores mannerisme.
Det er foruroligende. Folk siger: "Jeg har min frie vilje."
Vi tror, at vi har en indflydelse på vores liv.
Vil man ikke gerne have kontrol over det her?
Men det er ligegyldigt, hvad man gør.
Folk er kede af at se, hvor lidt indflydelse de har.
Det kan vi ikke lide. Vi bekæmper det.
Hvis studiets konklusioner var så chokerende...
...og så banebrydende...
Hvorfor har du så ikke offentliggjort dit studie?
Der er meget, vi ikke ved.
Vi har anekdoter, der er provokerende, men vi har ikke data.
Jeg ved ikke, hvad der blev af studiet.
Jeg flyttede til Schweiz i 1965 og mistede forbindelsen med det hele.
Forskningen burde vises frem.
Studiet var det første og det sidste af sin slags.
Det var monumentalt.
Hvad end motivationen var for det, de gjorde...
Jeg er ligeglad. Det kan ikke retfærdiggøres.
Ved du hvad?
Vi flygtede fra Holocaust...
Vores familie...
DAVIDS TANTE
Vi ved, at når man leger med mennesker...
...så gør man noget, der er forkert.
Og jeg tror virkelig på, at denne forskning var skyld i,
at disse tre drenge ikke fik en lykkelig slutning.
Var der ligheder, selvom I var vokset op forskellige steder?
Vi røg de samme smøger, vi dyrkede brydning,
vi syntes om den samme mad.
Havde I nogle sære ting til fælles? Opdagede I nogle overraskende ting?
Når man tror, man har fået en god ide, og ens bror lige har fået den før en,
er det ret irriterende.
At drive en forretning sammen ødelagde vores forhold.
Vi havde ikke samme arbejdsetik.
Og min far døde.
Han var virkelig et anker for os som gruppe.
Han sørgede for freden.
De begyndte af skændes som små børn.
Og de fik ikke den gave, som det er at være brødre i 18 år.
Når man lever i en familie med børn,
lærer man at tilpasse sig til hinanden.
Hvis jeg ikke kan lide det, du gør, kan jeg blive vred eller gå på kompromis.
Men de mødtes som voksne
og havde aldrig lært at leve med hinanden.
Tingene blev mere indviklede.
Og da det blev mere indviklet, gik jeg min vej.
Da Bobby forlod forretningen, følte Eddy og jeg, at han forrådte os.
Bobby følte, han blev presset ud.
Ligegyldig hvad skadede det virkelig vores forhold.
Jeg tror, at det tog hårdere på Eddy, end det gjorde på David og Bobby.
Eddy ville gerne have, at alle skulle have det godt med hinanden,
og det knuste Eddy... det fortærede ham.
Han ville have, de skulle være sammen. Han kunne ikke rigtig rumme det.
Man kunne pludselig se,
at han begyndte at opføre sig underligt og uforudsigeligt.
- Eddy har fået skæg. - Pelsfjæs!
- Du vækker barnet. - Din far er en bjørn.
Man ser unaturlige humørsvingninger.
Han ringede til folk på de underligste tidspunkter midt om natten,
og så sagde folk: "Jeg har ikke talt med eller hørt fra Eddy i ti år.
Hvorfor ringer han til mig klokken 02.00?"
Den slags... er tegn.
Det var ikke bare en person, der havde brug for terapi.
Det var virkelig alvorligt.
- Han kunne være utrolig charmerende. - Hej!
Men han kunne blive meget vred.
Der var bare et meget dybt mørke.
Maniodepressiv kaldte de det.
Det gav mening set i bakspejlet.
Jeg blev ikke gift og tænkte: "Min mand er maniodepressiv."
Folk siger: "Hvordan kunne du overse det?"
Han var så enestående og speciel, at man sagde: "Sådan er Eddy."
Man rådede mig til at få ham indlagt.
Jeg var ked af at udsætte ham for det traume,
for jeg var blevet indlagt på et psykiatrisk hospital, da jeg var 16.
Vi var alle forstyrrede. Vi havde alle fået psykiatrisk behandling.
Vi havde alle haft meget udfordrende og dysfunktionelle teenageår.
Må jeg spørge om noget personligt? En af jer var indblandet i et mord, ikke?
- Det er op til jer. - Nej.
En af os blev anklaget for at være indblandet i et mord.
Og det var mig. Jeg havde aldrig mødt den person,
og jeg var ikke til stede.
Det var gruppepres. Man pressede mig til at lyve for politiet,
men jeg har aldrig gjort nogen fortræd.
Det ved vi. Vi kan mærke det.
Mange af menneskerne i dette studie havde en dysfunktionel barndom,
og nogle havde psykiske problemer.
Det rejser nogle spørgsmål.
Dr. Neubauer havde hengivet sit liv til studiet af psykiske lidelser.
Var det en faktor, han forskede i?
- Det er en Disney-film. - En mørk Disney-film.
Da vi mødtes, så vi alle disse ligheder...
Vores mannerisme, vi havde gået på filmskole.
Vi opdagede også, at vi begge havde lidt af depression.
Dette er brevet, jeg fik fra Louise Wise Services.
"Du blev født klokken 00.51 den 9 oktober 1968,
af en 29-årig jødisk kvinde."
"Hun havde en høj IQ, fik et stipendiat til college,
men psykiske problemer afbrød uddannelsen."
"Hun lod sig frivilligt indlægge i flere tilfælde."
"Jeg har ikke de originale sygejournaler,
men ifølge sekundære kilder led hun af skizofreni."
Det var forstyrrende at læse om min mors sygdom.
Jeg fandt flere oplysninger om personerne i studiet.
Det viste sig, at mange af dem havde psykiske lidelser
ligesom deres biologiske forældre,
hvilket man ikke fortalte adoptivforældrene.
Hvad er muligheden for, at din mor havde psykiske problemer?
Jeg tror ikke, at de var alvorlige. Jeg tror...
Hun havde måske nogle mindre problemer.
Hun havde måske nogle, der var lidt større.
Valgte videnskabsfolkene børn, hvis biologiske forældre
led af psykiske sygdomme?
Anbragte de dem i forskellige hjem for at se, om sygdommene er arvelige?
Eddy blev indlagt i tre uger.
Så kom han tilbage og arbejdede på restauranten.
Jeg var der ikke. David var hos ham hele tiden.
Han kan bedre forklare det.
Jeg styrede køkkenet. Eddy var der ikke.
Han styrede bordene. Sådan var det altid.
Jeg vidste ikke, hvor han var, og han boede overfor.
David ringede fra restauranten og bad mig om at kigge ud af vinduet
og se, om Eddys bil var der.
Var den der, betød det, han var hjemme.
Bilen holdt der,
og jeg sagde til David: "Vil du have, at jeg skal gå derover?"
Og David sagde ja.
Hun ringede tilbage, og sagde med rystende stemme:
"Du skal komme hjem." Jeg sagde: "Hvorfor?"
Hun sagde: "Du skal bare komme hjem."
Og jeg...
Jeg kørte hjem. Vi boede længere oppe ad gaden.
Der var patruljevogne alle vegne. Jeg spærrede vejen, lod døren stå åben
og løb hen mod huset, men strømerne lod mig ikke gå ind.
De sagde: "Du har ikke lyst til at se det her. Det har du ikke."
Så vidste jeg, at han var væk.
Jeg sagde til Bobby: "Jeg skal tale med dig."
Det var, som om han vidste det. Han vidste det...
Inden jeg udtalte ordene.
Eddy begik selvmord. Eddy skød sig selv.
Han tog sit eget liv.
Jeg kan ikke huske, hvem der sagde det. Jeg kan kun huske mørket.
Vi begravede ham på fars dag.
Jeg holdt en tale, og jeg kan ikke huske alt, hvad jeg sagde.
Men jeg sagde, at min bror Eddy...
...kunne oplyse et rum med sit smil.
Hvorfor Eddy? Hvorfor Eddy? Hvorfor ikke mig?
Jeg ville hellere have haft, at det var mig.
Jeg ved ikke, hvorfor det blev ham, og ikke mig. Måske fordi...
Jeg ved det bare ikke. Jeg kan ikke svare på det spørgsmål.
- Tak, Bobby. - Det var så lidt.
Jeg vil gerne vide sandheden om forsøget.
Så vidt jeg ved, var der i denne lille gruppe tvillinger,
der blev adskilt og studeret, mere end en, der tog sit eget liv.
Det kan næppe være et sammentræf.
Eddys psykiske lidelse taget i betragtning...
Hvem ved, hvad der er i deres dna?
Hvis de har nogle oplysninger, der kan sige noget om fremtiden,
så vil jeg vide, hvad det er.
Der er stadig så meget, vi ikke ved.
Jeg har flere spørgsmål end svar.
Som journalist ved man ikke, hvad man finder.
Nogle gange ved man, hvad man ikke fandt ligesom i denne historie.
Jeg nåede ikke til bunds i historien, for jeg så ikke studiet.
Det ville være at nå til bunds i historien.
Derfor er det så pirrende.
Dette er min research fra dengang, jeg skrev om tvillinger.
Jeg har ikke kigget i denne kasse i lang tid. Det er interessant.
Minikassetter.
Det lykkes mig at tale med dr. Neubauer, inden han døde.
Han tøvede. Han havde aldrig før talt om det.
Lad os høre, hvad han sagde.
Godt. Den er tændt nu. Hvordan fandt man på at lave dette studie?
Jeg vil helst ikke tale om det.
- Nå, ikke? Hvorfor? - Ikke før vi har offentliggjort det.
- Hvornår bliver det offentliggjort? - Det bliver det om et til halvandet år.
Han var undvigende. Han beskyttede noget.
Fortæl mig lidt om, hvor mange mennesker der var indblandet i studiet.
Studiet byggede på nogle få identiske tvillinger,
der blev adskilt ved fødslen af mange grunde.
Det vil jeg ikke tale om nu.
Vi måtte afbryde det, fordi det blev for dyrt.
- Hvem gav jer økonomisk støtte? - Private familiefonde.
Vi modtog nogle penge fra Washington.
Godt.
Private fonde i Washington? Jeg ved ikke, hvor pengene kom fra.
Tak, fordi du ville tale med mig.
Der er megen følsomhed omkring denne historie.
Mange mægtige mennesker vil gerne tysse historien ned.
Hvad blev der af studiet?
Inden dr. Neubauer døde i 2008,
lagde han alt sit forskningsmateriale i et arkiv på Yale University.
Neubauer sørgede for at få det forseglet i flere årtier.
Så ingen har fået adgang til det.
Hvad har vi her?
Mand.
Dette er Yales hjemmeside,
og dette er en oversigt over Child Development Centers filer.
66 kasser fyldt med oplysninger.
Skemaer, film og bånd og forskningsresultater.
Hjemmebesøg. Den er stor.
Studiet fandt sted mellem 1960 og 1980.
Vores genforening afsluttede studiet.
"Oplysninger om adgang."
Filerne bliver tilgængelige i 2066.
Arkivet er forseglet!
De gjorde alt det, de gjorde, for at få alt det her på listen
gemt væk på et støvet bibliotek, hvor ingen har adgang til det.
"Forskere, der vil bruge materialet, skal have skriftlig tilladelse
af Jewish Board of Family and Children's Services."
The Jewish Board ejede Child Development Center,
som blev drevet af Peter Neubauer.
Det er en mægtig organisation med stærke politiske forbindelser.
Tak for at ringe til Jewish Board of Family and Children Services.
- Hej? - Jeg hedder David Kellman.
Jeg var med i et studie, som Child Development Center gennemførte,
og det bliver opbevaret på Yale University.
Ifølge websitet skal jeg have jeres tilladelse til
at få adgang til materialet, og jeg blev stillet om til dig.
Jeg er ikke bevidst om det eller om studiet, men jeg kan...
Flere journalister og nogle af tvillingerne fra studiet
har prøvet at få adgang til materialet.
KÆRE MISS SCHEIN:
...DIN ANMODNING... ...VI KAN IKKE GODKENDE...
Ingen har set resultaterne af studiet.
Kan jeg tale med nogen, der kan give mig adgang til materialet,
da jeg nu var med i studiet?
Hvis nogen har ret til at se materialet, er det studiets forsøgspersoner.
De bør få at vide, hvad man lærte.
Jeg har ingen anelse om, hvem man burde spørge lige nu.
- Jeg kigger på sagen. - Du er altså første forsvarslinje?
- Det er jeg vel. - Jeg sender en mail.
Emnet bliver "Tvillingestudier."
Forstået.
Louise Wise Services lukkede for længe siden. Peter Neubauer er død.
Men vi ved ikke, hvad de ledte efter, eller hvad de kom frem til.
Jeg er psykolog og var forskningsassistent hos Peter Neubauer.
Jeg er den eneste, der arbejdede på studiet,
der er villig til at tale officielt om det, der blev gjort.
Jeg var 24. Det var mit første job.
Man skulle sørge for ikke at sige:
"Du ligner din tvillingebror."
Så ville jeg være blevet fyret, ikke? Det var lidt fristende. Det var det.
"Jeg kender din tvilling."
"For en uge siden så jeg en, der var nøjagtig ligesom dig."
Jeg ved ikke, om jeg har skyldfølelse... Jeg følte mig aldrig ansvarlig.
Jeg kom til, da studiet var blevet designet.
Men jeg deltog, så det stiller mig i et dårligt lys, hvad etik angår.
Set i bakspejlet var det uden tvivl etisk forkert.
Jeg har nogle noter her. Godt.
Godt.
Det er mine originale noter, kopier af psykologiske profiler.
Hvem skrev du om i noterne?
Jeg har trillingerne.
Her. Jeg vil ikke nævne navnet, men...
"Han er larmende og energisk."
"Han etablerer sin autonomi ved at vise sin intelligens og sin styrke
og nedgøre andre fx forældrene."
"Han var ivrig efter at vise sin cykel frem
og sit sportsudstyr, mens jeg filmede ham."
"Han legede meget intenst og blev ret..."
"...voldsom." Han havde problemer.
Hyperaggressivitet.
"Forældrene er ubevidste om problemerne,
og kan ikke hjælpe ham med at få kontrol over sine handlinger."
Forældrene forstod ikke helt problemerne, barnet havde.
Hvad kom studiet frem til?
Jeg aner det ikke, for jeg forlod studiet efter ti måneder,
og resultaterne blev aldrig offentliggjort.
Jeg har kun min egen lille brik.
Det er en gåde og et stort tab.
Alle de vigtige videnskabelige data begravet i arkiver.
Nogle tror, at formålet med studiet var at kigge på psykisk helbred.
Man nævnte aldrig
de biologiske forældres psykiske helbred...
...mens jeg deltog.
Vi var ikke interesseret i psykisk helbred.
Vi kiggede på opdragelsesmetoder.
Vi kiggede på opdragelsesmetodernes påvirkning på børnenes udvikling.
Var de optaget af familiedynamikken? Men den vidste de intet om.
De vidste ikke, hvordan familien ville interagere med et adopteret barn.
De kunne kun vide noget om familiedynamikken,
hvis de allerede havde anbragt et barn i familien.
De voksede alle tre op med en adopteret søster,
alle pigerne er 21 år gamle nu.
Trillingerne havde alle en storesøster.
De blev anbragt i familier, hvor der var et andet barn fra Louise Wise.
Det var en del af designet.
Rart at se dig.
Ditto.
Jeg vil vise jer et klip.???
Lawrence Perlman var forsker i studiet.
Hvad kom de frem til? Jeg aner det ikke, for det blev ikke offentliggjort.
Vi kiggede på opdragelsesmetoder.
Vi kiggede på opdragelsens påvirkning på børnenes udvikling.
De blev anbragt i familier, hvor der var et andet barn fra Louise Wise.
Det var en del af designet.
- Hvad får det dig til at føle? - Jeg føler mig som en forsøgskanin.
Det gør det kun meget...
- Det gør det tvetydigt. - Det gør det værre!
De studerer børnene og forældrene.
De kendte altså forældrenes opdragelsesmetoder.
Det var langt fra et tilfældigt valg.
De vidste nøjagtig, hvem de havde valgt at anbringe os hos,
da de ringede til familien Galland, Kellman og Shafran.
Hvad opdragelsesmetoder angik,
var de tre familier vidt forskellige.
Davids far var anderledes. Der var ingen i verden som hans søn.
Han var så stolt af ham. Hvad han end gjorde, var vidunderligt.
Bobbys far havde meget travlt. Han var læge.
Han gav ikke Bobby den samme tid, som Davids far gav David.
Men han var hengivet til ham.
Den mest traditionelle var Eddys far. Han var ret streng.
Han lavede reglerne, og Eddy skulle følge dem.
Eddys forhold til sin far...
Det kunne ikke have været godt.
Og det er vigtigt.
Hvorfor kunne det ikke have været godt?
For så havde jeg kendt ham.
Vi ville have set ham. Eddy ville have talt om ham.
Dette er det sidste foto, vi tog af Edward. Han var meget selskabelig.
Han rodede sig ud i mange drengestreger.
Han smadrede en bil og den slags.
Men jeg straffede ham en gang imellem.
Eddy og hans far var meget forskellige.
Eddy var kunstnerisk. Han var ikke optaget af sport.
Elliott havde en militaristisk tilgang til livet. Meget traditionel.
Han gik op i punktlighed.
Jeg var en streng autoritet.
Og... mine børn opfattede mig desværre også som en streng autoritet.
Eddy sagde, han ikke følte, at han passede ind i familien.
Han følte altid... at han ikke var det rette sted.
Vidste du, at Edward var ulykkelig?
Han drøftede ikke sine problemer med mig.
Vi gik stille med dørene i familien. Vi talte ikke om vores problemer.
Vi beskyttede hinanden. Vi var en fin familie.
Nogle mennesker passer bare ikke sammen.
Det var ikke hans fars skyld.
Elliot gjorde det, som han mente, var bedst som far.
De var bare forskellige mennesker.
Jeg blev ringet op af Bobby, tror jeg.
Og han bad mig om at sætte mig ned. Jeg sagde, at det ikke var nødvendigt.
Og så fortalte han mig det. Og så...
Jeg stod lige der...
Så gik jeg over og fortalte min kone, at Eddy havde taget sig eget liv.
Og vi stod der i et stykke tid... og græd.
Og...
...det var det.
Jeg spekulerer på, om der var noget, jeg ikke lærte ham.
På grund af måden, han tog herfra.
Der var måske noget, jeg ikke lærte ham.
Hvordan man lever livet, eller sådan noget. Det går mig til tider på.
Hvorfor blev drengenes liv forskellige?
Jeg behøver ikke bøger eller studier.
Jeg så det på de tre drenge med egne øjne.
Det handler om miljø.
Disse tre mænd sidder alle i den samme stilling.
Vi fandt ligheder, fordi folk ledte efter dem.
De ryger det samme cigaretmærke. Man siger: "Fantastisk!"
Man ser bort fra forskelle.
- I dyrkede brydning? - Ja.
Vi fandt lighedspunkter, fremhævede dem... og vi ville gerne være ens.
- Vi blev forelsket i hinanden. - De havde overfladiske træk til fælles.
De syntes om de samme ting, men dybest set var de vidt forskellige.
De var ikke et casestudie, der beviste, at biologi er skæbne.
Jeg tror på, at gener og miljø er jævnbyrdige konkurrenter.
Man kan sige, at vi flyder i den retning, generne dikterer,
men det betyder ikke, at det er skæbnebestemt, hvem man bliver.
Jeg tror, at jeg stadig er her i dag,
fordi mine forældre gav mig det grundlag, de gav mig.
Jeg mener, at det gjorde en stor forskel
i forhold til dæmonerne, som jeg brydes med.
Jeg tror, at både arv og miljø har en betydning.
Men jeg tror, at miljøet kan overkomme stort set hvad som helst.
TAKKET VÆRE DENNE FILM
ER DAVID OG ROBERT BLEVET FORSYNET MED STUDIEMATERIALET.
10.000 SIDER ER BLEVET TILGÆNGELIGE.
DE INDEHOLDER DOG INGEN KONKLUSIONER
OG ER BLEVET REDIGERET FOR AT BESKYTTE FORSØGSPERSONERNE.
Studiet blev ikke offentliggjort, så vi ved ikke, hvor mange der blev adskilt.
Der er måske tvillinger derude, der ikke ved, at de er tvillinger.
Der er sikkert mindst fire forsøgspersoner,
der ikke ved, at de har en tvilling.
Hvis de ved, at der stadig er tvillinger derude,
der går glip af noget i livet...
Det er forunderligt.
Man kan tænke: "De bør vide, at de har en tvilling."
Eller: "De skal ikke vide, at de blev udnyttet, så bliver de kede af det!"
Man kan måske ikke offentliggøre studiet, før de er væk.
Det åbner muligheden for, at alle og enhver en dag kan opdage...
...at de har en tvilling.
Tekster af: BTI Studios Oversat af: Martin Speich